Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Vážení přátelé norského gothic metalu, existujete-li ještě, mám pro vás krátkou recenzi další placky, která je podepsána jménem Morten Veland. A předem můžu avizovat, že tento hudební směr není ve své existenci ohrožen, dokud bude Veland živ. SIRENIA je při síle s ponurými melodiemi, mohutnými chorály, elektronikou a nezbytnou dávkou kýče.
Jmenovaný Morten Veland, jelikož Veland a SIRENIA jedno jsou, se na novém albu ohlíží zpět a předkládá materiál, který by se dal označit jako výběr minulé tvorby. První alba kapely byla přímým pokračováním Velandova rukopisu známého z TRISTANIE. Byla postavena na kontrastu dívčího zpěvu a Velandova chrapláku, čitelných melodiích a mohutných sborových refrénech. Postupem času se jeho tvorba zklidňovala. Na desce „Nine Destinies And A Downfall“ se od mohutných refrénových chorálů odklonil a výsledkem byla uvolněné, příjemné album. V podobném duchu pokračoval i na dvou následujících albech, avšak kvalita šla postupně dolů. Pomyslného tvůrčího dna dosáhl na „Misere Mortem“ pod hlavičkou MORTEMIA (více v příslušné recenzi). Aktuální „Perils Of The Deep Blue“ v sobě nese elementy všech výše zmíněných alb.
Album otevírá singl „Seven Widows Weep“, který je klasickou písní kapely, odkazující na její první alba. Doprovodné video o námořnících na rozbouřeném moři a sirénách pod hladinou je sice poněkud úsměvné, ale skladba samotná má v sobě dostatek energie a silnou melodii, aby dostatečně navnadila pro další poslech. Hodně prostoru dostala zpěvačka Ailyn, je kladen velký důraz na melodie a elektroniku, často se střídá tempo a album se příjemně posouvá kupředu. „Perils Of The Deep Blue“ je již šesté v pořadí a tak má samozřejmě i svá hluchá místa, ale díky rozmanitosti hudebních motivů jsou nějaké ty vycpávky snesitelné. Osobně spatřuji vrchol celé nahrávky ve skladbě „Ditt Endelikt“, která je překvapivě zpívána čistým mužským hlasem a melodií a náladou si nikterak nezadá s gothic/doom rockovou produkcí finské scény. Těsně před koncem hracího času nalezneme další podařený zářez v podobě „Profound Scars“, která jako by z prvotiny „At Sixes and Sevens“ vypadla. Sice jde už o trochu provařený materiál, ale funguje i po více jak deseti letech. I závěrečná „pochodová“ „A Blizzard Is Storming“ se docela příjemně poslouchá.
V kontextu tvorby SIRENIE jde o slušný materiál, který nijak nevybočuje ze zajetých kolejí, ničím nepřekvapí, jen pobaví o trochu více než desky předchozí. Na druhou stranu se ničeho nového nedočkáme. Veland se svou hudební vizí ustrnul skoro přesně tam, kde opouštěl TRISTANII. Pokud se vám tehdejší nahrávky líbily, „Perils Of The Deep Blue“ vás asi příliš nezklame. Takže tomu dejme malý, symbolický nadprůměr za tu trochu nostalgické zábavy.
„Perils Of The Deep Blue“ působí jako relikt konce devadesátých let. SIRENIA od svého vytyčeného směru nikdy vážněji neuhnula, takže i v porovnání se dvěma předchozími alby je aktuální počin důstojným pokračovatelem. Pokud vám nevadí trocha té recyklace, najdete několik podařených skladeb a zbytek bude neškodně plynout kolem.
1. Ducere Me In Lucem
2. Seven Widows Weep
3. My Destiny Coming To Pass
4. Ditt Endelikt
5. Cold Caress
6. Darkling
7. Decadence
8. Stille Kom Døden
9. The Funeral March
10. Profound Scars
11. A Blizzard Is Storming
12. Chains (bonus)
13. Blue Colleen (bonus)
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.